2. Gjennom den krypterte meldingstjenesten Signal.
Last ned appen og send en melding til en av Politiforums journalister. Telefonnumrene våre finner du under.
Alle tips blir behandlet konfidensielt.
Annonse
Annonse
Annonse
Rettssal 14 i Haugaland og Sunnhordland tingrett.Ørn E. Borgen
– Norsk DNA-praksis uheldig for rettssikkerheten
Den rettsmedisinske kommisjonen anklager rettsmedisinsk
sakkyndige for ikke å teste brukbart
DNA-materiale, og å holde tilbake informasjon for
retten som kunne hjelpe uskyldige.
Norske rettsmedisinere har siden 1990-tallet unnlatt å oppgi
beregninger for sannsynlighet i sine rapporter som sakkyndige for DNA-tester
til retten. De sakkyndige har også satt en egen grense for hvilke DNA-prøver
som skal testes mot involverte i saken.
Annonse
Den rettsmedisinske kommisjonen mener grensen er for lav, og
fratar retten god informasjon i straffesaker. For testene som faktisk gjøres,
har de sakkyndige også etablert sin egen grense for hva som legges frem for
retten.
Jusprofessor Ragna Aarli ved Universitetet i Bergen advarer
mot justisfeil.
– Jeg er overrasket. De sakkyndige i fagmiljøet har av eget
tiltak i praksis innført bevisforbud for retten. DNA-bevis kan være ekstremt
viktige verktøy til å renvaske uskyldige. Informasjon om at det er en lite
sannsynlig kobling av et spor til tiltalte bør ikke stikkes under en stol, sier
Aarli, og legger til:
– Uenighet i det rettsgenetiske fagmiljøet skaper usikkerhet
i rettssystemet. Slik usikkerhet kan øke faren for justisfeil i den ene eller
andre retningen.
Krangelen har pågått i over 15 år, uten at den har vært
offentlig kjent. Sannsynlighetsberegninger har stått på sakslisten i møter og
korrespondanse mellom Den rettsmedisinske kommisjon og strafferettsgenetikerne
ved daværende Rettsmedisinske institutt – og senere omorganiseringer – i alle
år siden 2007. Det var dette året Den rettsmedisinske kommisjonen opprettet en
egen rettsgenetisk gruppe.
Det samme gjelder korrespondanse med Politidirektoratet,
Riksadvokaten og Justisdepartementet, bekrefter kilder til Politiforum.
En rapport til Helse- og omsorgsdepartementet i 2013 illustrerer
uenigheten. Imot de sakkyndige, sier rapporten klart fra at «det må legges til
rette for at faglig anbefalte standarder med måltall for vekting av DNA
resultater kan brukes og formidles i sakkyndige uttalelser».
ADVARER: Jusprofessor Ragna Aarli sier DNA-bevis kan være ekstremt viktige verktøy for å renvaske uskyldige i en rettssak. Informasjon om hvor sannsynlig en kobling av et spor er til tiltalte bør komme frem i lyset, mener hun.Tuva Bønke Grønning/Juristen
Rapporten lister opp mange av problemene Politiforum omtaler
i denne saken.
«Manglende faglig og vitenskapelig utvikling kan utgjøre
en betydelig fare for rettssikkerheten, særlig i DNA-fagfeltet, som gjennomgår
hurtige endring fra år til år», advarte rapporten.
I et hardt brev til de sakkyndige fra kontrollorganet Den
rettsmedisinske kommisjons genetiske gruppe i april i år, slår de fast:
…at de sakkyndige konkluderer i stedet for å
levere observasjoner til retten.
…at de bryter med internasjonale retningslinjer.
…at DNA-praksisen er «uheldig» for
rettssikkerheten.
De rettsmedisinske sakkyndige har hatt monopol på å uttale
seg om straffesaker i snart 30 år. De avviser kritikken, og svarer at kommisjonen
ikke har myndighet til å instruere dem.
– Vi har et minstekrav for hva vi er villige
til å rapportere. Sånn må det være, sier Eirik Natås Hanssen.
Han er spesialingeniør
og rettsgenetisk sakkyndig ved Seksjon for rettsgenetikk i straffesaker ved
Avdeling for rettsmedisinske fag ved Universitetet i Oslo.
Tatt i bruk i 1988
Deoksyribonukleinsyre er det vanskelige ordet for DNA,
arvestoffet vårt. Etter at det ble gjort tilgjengelig for rettsmedisin i 1984,
ble det allerede i 1988 tatt i bruk som bevis i en norsk rettssak.
Institutt for rettsmedisin, som ble opprettet allerede i 1938,
fikk brått svært kraftige redskaper og større innflytelse i rettssaker. Frem
til da hadde rettslige obduksjoner og farskapssaker dominert. Nå ble fokuset
istedenfor jakt på biologiske spor som blodflekker, hårstrå, sædrester eller
lignende på et åsted.
På 1990-tallet sprang så Seksjon for biologiske spor ved Rettsmedisinsk
institutt frem, ledet av sivilingeniør Bente Mevåg. Kun en håndfull utvalgte
rettsmedisinere fikk opptre for retten som sakkyndige. Betydningen av å kunne
koble biologiske spor til en navngitt gjerningsperson, ga rettsmedisinerne en
enorm tyngde.
Rettsmedisinerne flyttet fra Universitetet i Oslo til
Folkehelseinstituttet i 2011 og videre til Oslo universitetssykehus i 2017, til
det som nå heter Avdeling for rettsmedisinske fag.
Bare sju år etter at det ble brukt første gang, fant
politiet DNA-spor etter drapet på Birgitte Tengs i 1995. Fem år senere ble to
jenter drept i Baneheia i Kristiansand. Også her ble DNA helt sentralt. I begge
sakene har det biologiske materialet stått i sentrum for to
gjenopptakelsessaker, som har snudd bevisbildet for to dømte gjerningspersoner.
Birgitte Tengs’ fetter er nå endelig frikjent, og Viggo
Kristiansen det samme.
Baneheia-saken
DNA-analyser var et voldsomt gjennombrudd. I de aller fleste
prøver fikk man tidlig klare treff. De siste 25 årene har utviklingen rast
videre, og testene er som regel udiskutable. Krangelen handler om hva man gjør
når testmaterialet er lite, og sporene har blandinger av flere personer – altså
de vanskelige sakene.
Da Bente Mevåg gikk i byretten og lagmannsretten i Baneheia-saken
i 2001 og 2002, hadde hun med seg en rapport som viste usikre blandingsprofiler
med biologisk materiale fra åstedet. Mevåg hadde fått hjelp av kolleger hun
kjente i Spania, som var gode på det DNA-analyser av det mannlige Y-kromosomet.
Den mye omtalte rapporten fant en overbevisende sammenheng
mellom enkelte prøver og Jan Helge Andersen. Sammenfallet med Viggo Kristiansen
var mindre.
Mevåg omtalte det som at det var omtrent to ganger så sannsynlig
at treffet var avsatt av Viggo Kristiansen som at det var avsatt av en annen
mann. Byretten tolket det slik, og lagmannsretten la det samme til grunn:
«Det skal for øvrig bemerkes at den svært begrensede
DNA-profil som er identifisert, og som stemmer med DNA fra Kristiansen, stemmer
med tilsvarende profil på over 50% av norske menn.»
Dette kan fremstå sterkt, men som vi snart skal se: Hadde en
sannsynlighetsskala blitt lagt ved, hadde retten trolig lagt beviset bort.
Sannsynlighetsskalaen
En DNA-analyse går i tre trinn: Først vurderer man om det
innsamlede materialet lar seg DNA-sjekke. Deretter analyserer man dette, og får
en DNA-profil i form av en tallkode. Hvis tallkoden er god nok, er tredje
skrittet å legge profilen inn i et dataprogram for sammenligning med en annen full
DNA-profil, som er knyttet til saken.
Tretrinnsanalyse
En DNA-analyse går i tre trinn:
Først vurderer man om det innsamlede materialet lar seg DNA-sjekke.
Deretter analyserer man dette, og får en DNA-profil i form av en tallkode.
Hvis tallkoden er god nok, er tredje skrittet å legge profilen inn i et dataprogram for sammenligning med en annen full DNA-profil, som er knyttet til saken.
Et særdeles spesielt trekk ved rapporten var at de spanske
rettsmedisinerne hadde lagt ved et tall for hvor sannsynlig det var at
sporprøven var forenlig med Kristiansen – i forhold til at den kom fra en
hvilken som helst annen. Tallet for bevisvekt var satt til 1,83 ut ifra en skala
for «likelihood ratio» – sannsynlighetsrate på norsk – ofte bare kalt «LR».
Tallet viser sjansen for å få et likt resultat når man
sammenligner prøven med én person, i forhold til om det er en annen som har
avsatt sporet.
LR-skalaen går fra 0 via 1 opp til milliarder. Tall fra 0
til 1 betyr at sannsynligheten er negativ, og taler imot et treff. Altså betyr
tallet 0 at man utelukker at prøven er forenlig med den man har testet mot.
Tallet 1 er nøytralt, altså at treffet verken sier det ene eller
andre. En sannsynlighetsvekt på 1 million betyr altså at man mener det kun er
én milliondels sjanse for at en annen har avsatt DNA-sporet.
Skalaen har i flere hundre år vært et nøytralt redskap for å
vekte ulike typer bevis ut fra sannsynlighet. I norske farskapssaker har
skalaen vært i bruk i nærmere hundre år. Da brukte man gjerne blodtypetester
for å beregne sannsynligheter.
Da DNA-teknologien kom, ble sannsynlighetsberegningene enormt
mye bedre, fordi variasjonen i befolkningens DNA er ekstremt stor og i tillegg målbar. I norske slektskapssaker sier man at tall under 20 er så dårlige at resultatet
ikke kan bidra til å løse spørsmålet.
I straffesaker internasjonalt har DNA-tester med treff,
fulgt av plassering på skalaen, blitt et nyttig verktøy for at politiet,
påtalemyndigheten, forsvarere, retten, fagdommere, lekdommere og jury skal ha
en felles forståelse av hvilken vekt man skal gi DNA-funnene.
Det felleseuropeiske nettverket for rettssakkyndige
anbefaler i sine retningslinjer at sannsynlighetsberegninger brukes sammen med
skalaen.
Norske rettsmedisinerne foretar også gjerne slike
beregninger, men vil ikke legge dem frem. I stedet for å la retten ta stilling
til tallene, har rettsmedisinerne laget muntlige, forenklede fremstillinger.
Tallet 1,83 fra Baneheia var altså svært nær et nøytralt
treff. Men skalaen for sannsynlighet ble ikke presentert for retten i
Kristiansand, som dermed ikke fikk gjøre sin egen vurdering. Istedenfor forsto
retten at Mevåg mente at det forelå spor fra to menn. Dette ble tungtveiende
for å dømme Viggo Kristiansen for voldtekt og drap.
At den spanske rapporten hadde med tallet for sannsynlighet,
var et unntak. De rettsmedisinsk sakkyndige har verken før eller siden ønsket å
rapportere sannsynlighetsberegninger i sine sakkyndigrapporter.
Politiforum har vært i kontakt med Mevåg, som ikke ønsker å
svare på kritikken, men viser til Oslo universitetssykehus.
Eksplosjon med DNA
DNA-seksjonen ved Rettsmedisinsk institutt som er koblet til
straffesaker, besto ved årtusenskiftet av Bente Mevåg og tolv andre årsverk.
Siden eksploderte antall saker og ansatte. I 2020 ble rettsmedisinerne bedt om
å teste 6.000 spor.
I alle år har imidlertid ikke de sakkyndige villet la
domstolen se og vurdere sammenfallet mellom DNA-sporene og mistenkte ut fra den
internasjonalt anerkjente LR-skalaen. I stedet er deres egen «skala» i dag vedlagt alle rapporter fra de
sakkyndige. Der har rettsmedisinerne laget kategorier om tolkninger
av funnet som de presenterer for retten.
I kategori 1 til 3 forholder man seg til en bevisvekt som ut
fra LR-skalaen tilsier at sjansene anses å være over en milliard.
Blir bevisvekten svakere enn det, rapporterer altså rettsmedisinerne
at man ikke kan utelukke at prøven inneholder DNA av samme type som personen. Den
rettsmedisinske kommisjonen mener «kan ikke utelukke», av mange oppfattes som
en 50/50-sjanse, mens den etter internasjonale standarder er svært høy.
I brevet fra kommisjonen pekes det på at de rettsmedisinsk
sakkyndige i sine rapporter bruker formuleringen «Prøven inneholder DNA av
samme type som siktede», istedenfor å si at resultatet taler med høy vekt for
at prøven har DNA fra siktede.
«Utsagnet oppfattes av kommisjonen å være den sakkyndiges
konklusjon, men er utelukkende en observasjon.» (ordene «konklusjon»
og «observasjon» er uthevet av kommisjonen, red.anm.)
Dermed konkluderer de sakkyndige istedenfor å levere en
observasjon som retten skal ta stilling til. Kommisjon mener de sakkyndige skal
bruke LR-skalaen, slik at retten selv kan se hvor sterkt eller svakt beviset
står:
«Også formuleringer som «passer med å inneholde DNA av
samme type» eller «kan inneholde DNA av samme type» vil beskrive en
observasjon, som bør følges av en LR-beregning. Konsekvent brukt av LR vil
altså løse disse problemstillingene, og det vil også medføre at arbeidet er i
tråd med internasjonale anbefalinger», står det i brevet.
Den rettsmedisinske kommisjon
Den rettsmedisinske kommisjon (DRK) kontrollerer de rettsmedisinske sakkyndiges i straffesaker. De sakkyndige sender kommisjonen kopi av rettsmedisinske erklæringer i strafferettslige spørsmål.
Kommisjonen gjennomgår disse erklæringene og gir uttalelse dersom noe vesentlig er å bemerke. Den rettsmedisinske kommisjon kan eventuelt avkreve nye erklæringer.
Kommisjonen er del i fire grupper: Gruppe for rettspatologi og klinisk rettsmedisin, Gruppe for toksikologi, Gruppe for psykiatri og Gruppe for genetikk.
Kommisjonen mener rettsmedisinerne nesten
bare rapporterer profilsammenfall «dersom
den bevismessige vekt av sammenfallet er ekstremt høyt, med LR over 1 milliard».
Kommisjonen sier at LR på over 1 million i internasjonale retningslinjer
omtales som «ekstremt sterkt».
«Det er vår oppfattelse at sakkyndige i
all hovedsak kun rapporterer DNA-profilsammenfall dersom den bevismessige vekt
av sammenfallet er ekstremt høy, med
LR større enn 10^9. (over en milliard, red.anm.)
Til sammenlikning vises det i denne forbindelse til at en beregnet LR-verdi på
over en million i internasjonale retningslinjer omtales som at «the forensic
findings provide extremely strong support for… (avhengig av hypotesen)»,
skriver kommisjonen videre.
Kan være uskyldige
Når de sakkyndige får resultater fra 1 opp til 10.000, mener
de at resultatene er så dårlige at de ikke skal rapporteres. Om resultater fra
10.000 og opp mot en milliard på LR-skalaen, skriver de sakkyndige:
«Kan ikke utelukke at prøven inneholder DNA av samme type
som personen.»
Retten får dermed ikke rede på at DNA-analyser i prøver med
svakt grunnlag viser at sannsynligheten for at den tiltalte har avsatt sporet, kan
være svært høy. Retten får heller ikke rede på om tallet er lavt, som kan skyldes
at vedkommende faktisk ikke avsatte sporet, og igjen kan tyde på at personen er
uskyldig.
Den rettsmedisinske kommisjonen insisterer på at tallet for
sannsynlighet må oppgis, slik at retten kan vurdere selv, i stedet for at de
sakkyndige avskjærer informasjonen for treff under 10.000 – og altså unnlater å
opplyse om tallene for treff mellom 10.000 og en milliard, og istedenfor skriver
«kan ikke utelukke».
«Selv om vekten av en sammenligning mellom spor og
person/referanseprøver er begrenset, kan sammenlikningen likevel gi informasjon
som kan hjelpe retten til å treffe den riktige avgjørelse. I tilfeller man
velger å frata retten slik informasjon, vil man i gjennomsnitt være unfair mot
den uskyldige. Det at sakkyndige velger ikke å rapportere sammenlikninger er
derfor uheldig for rettssikkerheten. Konsekvent bruk av LR vil også løse dette problemet»,
understreker kommisjonen.
I tillegg retter kommisjonen skarp kritikk mot rettsmedisinerne
for at heller ikke vil teste DNA-materiale som er magert. Igjen mener
kommisjonen at rettsmedisinerne overtar rettens jobb gjennom å konkludere om
DNA, i stedet for å levere sine observasjoner:
«Kommisjonen anser det svært uheldig at relativt informative
DNA-profiler, det vil si profiler hvor det foreligger tilstrekkelig informasjon
til å kunne gjøre LR-beregninger, oppgis å ikke være "egnet til identifikasjon".»
Svarer kommisjonen
I et svarbrev til Den rettsmedisinske kommisjonen slår
rettsmedisinerne tilbake. De oppfatter at kommisjonens påstander «trekker i
retning av» at de sakkyndige ikke har forstått sin rolle korrekt, og at kommisjonen
«antyder at de sakkyndige holder tilbake informasjon.»
I det ti sider lange svaret, minner rettsgenetikerne først kommisjonen
om at den ikke har instruksjonsmyndighet overfor de sakkyndige. Deretter
argumenterer de sakkyndige med at de mener de ikke bare skal formidle sine
funn, men også med å hjelpe oppdragsgivere «å tolke vanskelige bevis og sette
dem i sakens sammenheng». De forsvarer dagens enkle modell:
«Hensikten med verbal formulering er å forenkle kommunikasjonen
med mottaker.»
Til kritikken om ikke å ville bruke DNA-resultater som
kommisjonen mener kan gi brukbare resultater til retten, sier de sakkyndige at
de selv må kunne vurdere hva som er brukbart.
«Vi har lagt oss på denne linjen for å minimere risikoen
for at en prøve som kunne ha gitt et tolkbart resultat, ikke analyseres», skriver
de, og viser til egne kvalitetskrav.
De er uenige om å la retten vurdere det de oppfatter som for
svakt, men understreker at «det er likevel essensielt
at DNA-resultatet har så høy kvalitet at konklusjonen ikke kan trekkes i tvil».
Rettsmedisinerne legger til at de oppfatter at det er bred
enighet blant rettsgenetiske laboratorier om at «ikke alle resultat er egnet
for statistisk vekting og dermed heller ikke er tolkbare».
For blandingsresultatene som rettsmedisinerne mener er tolkbare,
krever de altså at resultatet skal vise et sammenfall på over 1 milliard før den
kan vurderes å stamme fra testpersonen, ut fra egen klassifisering.
De mener folk gjerne misforstår tall fra sannsynlighetsberegninger
og bruker egne standardiserte formuleringer.
Dessuten mener rettsmedisinerne at de statistiske modellene
som brukes for å forklare DNA-resultatene og beregne en LR-verdi ikke har vært
godt nok utviklet til å gjenspeile virkeligheten. Først de siste årene har det
egenutviklede testprogrammet «EuroForMix» blitt så god at de vurderer å levere beregninger.
– Umodne metoder
Brevet er ikke åpenbart forståelig. Politiforum har derfor
intervjuet spesialingeniør og rettsgenetisk sakkyndig Eirik Natås Hanssen, og Nils
Oskar Gunnar Hansson, leder av Enhet for sakkyndighet og forskning, under
avdelingen Rettsgenetikk i straffesaker og Rettsmedisinske fag, under Klinikk
for laboratoriemedisin ved Oslo universitetssykehus.
Hanssen har vært sakkyndig siden 2006, og Hansson ansatt
siden 2008. De to mener metodene for LR-skalaer ikke har vært modne, og at kravet
om å legge LR-tallet fram derfor har vært feil.
– Vi har gjort LR-beregninger, men
vi har ikke rapportert tallene rutinemessig. For resultater som typisk har en
LR på mindre enn 1 milliard, bruker vi i dag formuleringen «kan ikke utelukke»
i tråd med tabellen vår fra 1 til 5. Dersom oppdragsgiverne våre ønsker
LR-beregninger, utfører vi dette på anmodning i spesifikk sak, sier Hanssen.
Når han skal forklare, skiller Hanssen mellom ordinære,
treffsikre DNA-profiler, som er det vanlige, og de vanskelige sakene.
– I de aller fleste tilfellene blir LR-verdien høy og
overbevisende. Da er ikke selve LR-tallet relevant. Vi har hatt som mantra hele
tiden at vi er til for å veilede retten. Vi skal gjøre rapporten så enkel som
mulig å lese. Derfor har vi brukt standardformuleringer for å uttrykke den bevismessige
vekten. Det har vært veldig lett forståelig for mottakerne våre, og er det
fremdeles, sier Hanssen.
De er enige i at statistiske beregninger er aktuelle og
sentrale i prøver med blandinger fra flere personer, og lite materiale å jobbe
med.
– Det er i slike tilfeller de statistiske beregningene er
mer aktuelle. Mange blandinger gir likevel gode resultater og høy LR. De kan
omtrent tolkes som rene profiler. Da får disse blandingsprøvene den samme
konklusjonsgraden: «sikker», sier Hanssen.
DNA-gråsonen
Det vanskelige punktet er blandinger som gir resultater som
er vanskeligere å tolke, gjerne en sak med DNA fra et offer, og veldig små
mengder DNA-fra andre personer. Her har genetikerne etablert en høyere grenser
for når en DNA-prøve er egnet for sammenligning enn det kommisjonen mener er
riktig.
– Kommisjonen mener grensen for når et DNA-resultat er godt
nok er lavere enn hva vi mener. De mener vi burde presset verktøyene mer, mens
vi vil være tryggere når vi trekker en konklusjon, sier Hanssen.
Når DNA-funnene er av høy nok kvalitet, kan de testes mot
involverte i saken. Men hvis LR-tallet havner under 10.000 i små
blandingsresultater, mener de metodene og dermed funnene er for svake.
– For de lave LR-verdiene vi her snakker om, for eksempel
under 10.000, mener vi det blir for usikkert å rapportere, svarer Eirik Natås
Hanssen.
Han utdyper:
– Vi snakker her om stridens kjerne, som gjerne er
blandingsprofiler med spor som inneholder veldig lite DNA. Da får du ofte et
veldig begrenset DNA-resultat. Resultatet er ikke fullstendig. I tillegg kan
analysen ha utslag av artefakter som ikke er reelle. Vi mener at vi har lagt
oss på et fornuftig og trygt nivå, ut ifra hvor dårlige funnene kan være, selv
om Den rettsmedisinske kommisjonen mener grensen for når et DNA-resultat er
godt nok, er lavere. DNA-undersøkelser er ekstremt sensitive. Vi kan analysere kanskje
ned til ti celler. Vi må ha et robust system, sier Hanssen.
Retten får altså ikke vite om resultater fra 1 til 10.000.
Videre opp i intervallet mellom 10.000 til 1 milliard, får ikke retten vite noe
om tallet annet enn «kan ikke utelukke», med mindre retten selv spør, noe som
skjer svært sjeldent.
På spørsmål om hvorfor ikke rettsmedisinerne lar det være
opp til retten å vektlegge resultatene, er svaret er at de sakkyndige ikke er enige,
og derfor omtaler funn med LR mellom 10.000 og 1 milliard som «kan ikke
utelukke»:
– Det er i disse tilfellene vi havner i en gråsone og rapporterer
en lavere konklusjonsgrad, sier Hanssen.
Han legger til at man har oppgitt LR-beregninger når retten
har spurt etter det, men ikke gitt det rutinemessig.
VIKTIGE DRÅPER: Etter at DNA ble gjort tilgjengelig for rettsmedisin i 1984, ble det tatt i bruk som bevis i en norsk rettssak fire år senere. Institutt for rettsmedisin, som ble opprettet allerede i 1938, fikk dermed større innflytelse i rettssaker. Bildet er et illustrasjonsfoto.Lise Åserud
Egenutviklet program
Hansson forklarer at deres egen forsker Øyvind Bleka har
utviklet programmet EuroForMix, som kom i første versjon i 2015. Programmet
utvikles fortløpende, og de siste sju årene har Bleka og kollega Peter Gill
holdt internasjonale workshops i bruken av verktøyet 14 ganger. Programvaren
har nå blitt så bra, at de sammen med forbedrete analyseverktøy snart vil
levere beregninger for retten.
– Det er først de siste årene vi har fått så gode
beregningsverktøy at vi har fått LR-verdier som gjenspeiler virkeligheten på en
tilfredsstillende måte, sier Hanssen.
På spørsmål om europeiske rettsmedisinske retningslinjer, svarer
Hansson:
– Internasjonale regler tar utgangspunkt i forskningen, ikke
virkeligheten. Det tar år å få dette ned på gulvet, og gjøre det robust, sier
Hansson.
Andre land bruker rutinemessig det norske programmet.
– Vi bruker programmet, men det skal valideres ytterligere.
Svært kompliserte blandinger bestående av for eksempel fem personer kan ta
dager å få beregnet, sier Hanssen.
– Vi kan ikke bruke så lang tid på hvert spor i alle saker,
men som sagt tilbyr vi LR-beregninger på forespørsel, sier Hansson.
Eirik Natås Hanssen medgir at resultatene kan ses som mer
subjektive når man ikke legger ved LR-tall.
– Det er ikke tvil om at beregningsverktøy er til god hjelp.
Men vårt fag bygger også mye på erfaring. Vi må bruke beregningsverktøyene
sammen med vurdering av faktorer som påvirker kvaliteten på et DNA-resultat, og
så gjøre en helhetlig vurdering til slutt. Det er det som er sakkyndighet.
– Dermed kritiserer kommisjonen dere for å gjøre
konklusjoner i stedet for observasjoner?
– Vi uttrykker ikke bare en observasjon. Vi trekker en
konklusjon basert på vår observasjon, det er meningen, sier Hanssen.
Om å ikke rapportere LR-funn under 10.000 til retten, sier
han dette:
– Vi mener den type vurderinger ikke er en bevisvurdering. Den
prosessen har vi som sakkyndige ikke noe med. Men vi har minstekravet for
hvilken kvalitet vi vil rapportere.
I løpet av neste år regner de med å kunne levere
LR-beregninger for de mest åpenbare tilfellene, inntil de opplever verktøyet
som sikkert nok også for prøver som inneholder liten mengde DNA.
– Vi kommer til å begynne i en ende. Så får vi lage et kjørekart,
og se hvor langt ned vi kan gå, og hvor dårlige resultater vi er villige til å
bruke, sier Hanssen.
Hansson legger til at de samtidig vil utvikle en
utdanningspakke for jurister, slik at bruken av LR kan innføres samtidig med at
rettens aktører får tilbud om opplæring. De er også opptatt av at de i retten
sjelden blir spurt om slike sannsynlighetsberegninger.
– Vi opplever at våre rapporter fungerer godt og tas til
følge i retten. Vi opplever ikke å få mye spørsmål i retten om hvem
DNA-materialet stammer fra. I stedet spør retten om hvordan det biologiske
materialet kan ha havnet der, slik at funnene kan tolkes inn i en større
sammenheng, og hvordan sporet egentlig ble avsatt.
I forbindelse med denne reportasjen har Politiforum forsøkt
å intervjue Hans Geir Eiken, leder for rettsgenetisk gruppe i Den rettsmedisinske
kommisjon. I hver gjennomgang de siste årene har gruppen gjentatt overfor
rettsmedisinerne at de bør innfører LR-modellen, uten at dette har skjedd.
Fordi både Birgitte Tengs- og Baneheia-saken fortsatt er i
spill, ønsker ikke Eiken å la seg intervjue, fordi faren for å bli oppfattet å ha
en mening i sakene kan rokke ved kommisjonens habilitet.
Tilbake til Baneheia
Hva så med Baneheia-prøvene? Ville rettsmedisinere i dag ha
lagt frem materialet som tydet på at det var to menn til stede, og at en av dem
var forenlig med Viggo Kristiansen eller halve den norske, mannlige befolkningen?
– Jeg forstår at du spør, men jeg kan ikke snakke om en slik
gammel sak, sier Erik Natås Hanssen.
I dag er analysene bedre, og kanskje ville man fått et bedre
resultat. Men med et begrenset materiale som knapt lar seg analysere, og en LR
på 1,83 er svaret gitt.
Hanssen vil ikke kommentere spørsmålet, men saken synes
åpenbar: Med dagens praksis ville dagens rettsmedisinske sakkyndige neppe ment det
var forsvarlig å rapportere et så usikkert resultat.
Dette vil ikke Hanssen kommentere, heller ikke den logiske
slutningen: Om det hadde vært i dag, ville kommisjonen ønske å legge frem tallene
sammen med en skala som skulle hjulpet retten i å forstå deres begrensede
forklaring.